Hvor kommer lyset fra?
Spørsmålet melder seg i møtet med dette abstrakte maleriet i HF-bygget, malt av kunstneren Bjørn-Sigurd Tufta.
![- Naturen i Tuftas bilde er ekkoet av et lys og et mørke som finnes inne i oss selv, skriver Siri Meyer, leder av Estetisk utvalg. - Naturen i Tuftas bilde er ekkoet av et lys og et mørke som finnes inne i...](https://www.uib.no/sites/w3.uib.no/files/styles/content_main/public/w2/tu/tufta.4.jpg?itok=27dWxRtX×tamp=1579190925)
Main content
Ved første øyekast virker maleriet monokromt; en intens blå flate. Malingen er lagt på i tunge, tykke lag, som gjør overflaten organisk og vibrerende. Går vi nærmere, ser vi spor av pensel og sparkel og noe rød pigment.
Men sterkest av alt er lyset. Et flakkende, hvitt lys. Er det havet vi ser, med sin uendelige, bølgende flate? Eller himmelen? Eller kommer ikke lyset fra naturen, men fra en skjult kilde i maleriet selv?
Bjørn-Sigurd Tufta (f. 1956) vokste opp på Strusshamn på Askøy. Det hjemlige landskapet med fjell, hav, himmel og lys har satt dype spor i hans kunst. Han slo gjennom på 1980-tallet, da Vestlandet markerte seg sterkt i det som ble kalt for ”maleriets hjemkomst”, etter år med minimalisme, pop-kunst og politisk opprørskunst.
Tufta er også dypt forankret i den europeiske landskapstradisjonen. Den tyske legen og maleren C.G Carus utga i 1835 et Brev om landskapskunsten, hvor han skriver at ”atmosfærens vekslinger er for naturlivet, hva sjelens vekslinger er for sjelelivet”. Naturen i Tuftas bilde er ekkoet av et lys og et mørke som finnes inne i oss selv.